www.titulky.com
Smrad je vùnì, vùnì smrad.
Vine se mhou a èmoudem z blat.
Kdy my tøi se zas sejdem ve vichøici, v hromobití a plískanici?
A ztichne té rvaèky jek a ryk, ik jeden a zadáví druhý ik.
- Se soumrakem v jeden mik! - Kde se sejdem?
Na vøesoviti.
Makbethovi vìtit pøítí.
- Kdo je ten zakrvácený mu? - Vítej!
Králi hlas, jak dopadla øe, kdy opoutìl jsi pole.
Ukrutný Makdonwald z Hebrid a z Irska dostal posilou pluky hrdloøezù.
A tìstìna se usmívala naò.
- Ale bohatýr Makbeth... - Vìru jím jest!
...se prorubal a k tomu psu!
Ruku mu netisk, ni se s ním neehnal,
dokud mu bøich od pupku nerozpáral po èelist.
Chrabrý bratranèe!
Vak norský král, s výzbrojí novou,
se svìími pluky hnal na nás útokem.
A nezalekli se nai vùdcové, Makbeth a Banko?
Bodej! Jak vrabcù orlové, jak mackù lvi!
Tvá øeè ti sluí jak tvé rány: èest je obojího chu.
A se ho ujme lékaø!
- A ije král! - Odkud, mùj vzácný théne?
Norù valná vojska
posílena tím velezrádcem, kawdorským thénem,
stralivý poèala boj. Vak enich Vojny, Makbeth
postavil se králi pae proti pai, a zkrotil jeho vzdor.
Abych skonèil: Vítìzství je nae!
tìstí pøeveliké! U nikdy nebude nás zrazovat ten Kawdor.
Popravte ho bez odkladu!
A v jeho thénství Makbeth nastup vládu!
Tak hrùzoslavný den jsem jetì nezail.
Kdo to jsou, ty zchrtliny?
Tak hrùznì vystrojené,
e se a jeví nezemské.
Mluvte, kdy mùete! Co jste?
Makbethe, zdar! Zdar, théne z Glamisu!
Makbethe, zdar! Zdar, théne z Kawdoru!
Zdar, Makbethe, ty, který bude králem!
Jste pøízraky, èi opravdu tím, èím na pohled se jevíte?
Druha mého zdravíte pøízní pøítomnou i pøítí
a stojí zkoprnìn.
Ke mnì nemluvíte.
Kdy je vám dáno hledìt v setbu èasu
a øíct, které zrno vzejde, které ne, mluvte i ke mnì!
Neloudím si o zisk, ani se bojím ztrát.
Zdar! Mení ne Makbeth, a vìtí!
Ne tak astný, ale mnohem astnìjí!
Ty krále zplodí, tøeba nebude králem!
A tak: zdar, Makbethe a Banko!
Zdar, Banko a Makbethe!
Stùjte, vy skoupé na slovo! Povìzte mi víc!
Jeto umøel Sinel, vím, e jsem thénem z Glamisu.
Vak z Kawdoru?
Kde ta divná se u vás bere vìdomost?
A proè nás na té zprahlé pláni prorockými zaskakujete zdravicemi?
Kam vyvanuly?
Do vzduchu!
Co se zdálo tìlem, pryè je jako dechnutí. e neprodlely!
Vskutku tu bylo, o èem hovoøíme?
Èi tøetikoøene nám namíchali a my se zbláznili?
Tvé dìti budou králi.
A ty králem. I thénem z Kawdoru! Øekly to tak?
Doslova, do písmene tak.
Thén z Kawdoru si ije a prospívá!
A to, e budu králem,
to k víøe jetì podobné je míò
ne to, e budu Kawdor.
Král rozradostnìn se doslech, jak zvítìzils.
Jak kroupy prí zpráva, tvou slávu vríc mu k nohám.
Díky vzdát jsme tobì pøili jménem tvého krále, nikoli tì odmìnit.
Jen závdavkem poct vyích mi kázal vyhlásit tì
kawdorským thénem.
Jak?
Mluví ïábel pravdu?
Thén je iv. Proè v pùjèený mì oblékáte háv?
Ten, kdo jím býval, je posud iv, leè pod rozsudkem tráví ivot.
Byv usvìdèen pøiznal se k velezradì a èeká na smrt.
Glamis jsem i Kawdor.
To nejvyí, to jetì ne.
Pánové, díky!
Nedoufá, e tvé dìti budou králi?
Pøislíbily jim to ty, kdo mì nazvaly Kawdorem.
Vìøte si tomu, a uzdá se vám na dosah i trùn,
kdy Kawdorem u jste.
Èasto síly temnot na nás líèí k záhubì drobty pravd.
Poctivì s námi hrají v malièkostech, a kdy jde o ve, zradí.
Nadpøirozené to ponoukání nedobré nemùe být,
ani dobré.
Kdy nedobré, proè závdavkem mi dalo hned zkraje splnìní?
Jsem vskutku Kawdor!
Kdy dobré, proè ten neodbytný svod, tak pøíerný
e se mi jeí vlasy a e mi srdce, div se neutrhne,
bubnuje o závod do eber?
Skuteèný dìs tak dìsný není jako pøelud dìsu.
Mylenka vrady, posud pouhý sen
tak otøásá mým ústrojím,
e úkon je smazán úvahou a pranic není,
ne to, co jetì není.
Dìkuji, pánové!
Hle, jak stojí ustrnut!
Kdy osud mì chce králem, nastolí mì, ani já pohnu prstem.
Ná vzácný Makbethe! Èekáme na vás!
Odpuste mi! Mám tìkou hlavu. Tøetí vìcmi zalými.
A teï ke králi!
A ije král!
V ivotì nic mu nesluelo jako odchod z nìho.
Jako by mìl studovanou smrt, zahodil ivot jako bezvýznamnou tretku.
Nijak nelze ve tváøi ustrojení ducha èíst.
Jemu jsem vìøil z due své.
"Zdar tobì, který bude králem.
To jsem mìl za dobré sdìlit tobì,
nejdraí má spoleènice ve velikosti,
abys nebyla ukrácena, nevìdouc, jaká velikost je ti zaslíbena.
Polo si to na srdce a buï zdráva!"
Jsi Glamis, Kawdor jsi
a bude tím, co slíbeno ti bylo!
Jen tvé povahy se bojím.
Pøespøíli mléka lidskosti je v tobì, abys el cestou nejkratí.
Chtìl bys být velký
a má ctiádost, leè chybí ti potøebná zavilost.
Dravì chce mít, leè svatì dostat.
Falenì hrát nechce, leè nepoctivì brát.
Ke mnì pøijï, a v sluch tvou odvahu ti naliji.
Zdar, Makbethe! Zdar, théne kawdorský!
Bratranèe nejdraí! Nás úpornì tlaèil høích naeho nevdìku.
Tak jenom mohu øíct: A dám, co dám, ty zaslouil sis víc.
Mùj vìrný výkon sám je sobì mzdou.
Vám pøísluí pøijímat jej.
Vítej! Já tebe pìstit zapoèal a típit tì hodlám do plnosti.
Banko, jen stejnì zaslouil ses
nech, a tì sevøu a tisknu k srdci!
Ujmu-li se v nìm, co vydám, bude vae.
Synové a théni, a vichni vy, kdo máte nejblí k nám
vìzte, e stanovujem, aby po nás vládl
Malkolm, nejstarí ná syn.
Jej tímto jmenujem princem kumberlandským.
Zdar, princi kumberlandský!
Vzhùru na Inverness, kde navrch jetì budeme tvùj host.
Sám napøed pojedu a blahou zvìstí tou okouzlím svou cho.
- Raète mì propustit. - Kawdore vzácný!
Není mu na svìtì rovna!
Princ kumberlandský!
O ten pøíèel k moci klopýtnout musím, kdy jej nepøeskoèím.
Neb stojí mi v cestì.
Makbethe! Makbethe!
Ó, vy hvìzdy, ztlumte tøpyt!
Ani zákmitem nenarute pùlnoc pøání!
Glamisi velký! Vzácný Kawdore!
A jetì vìtí pozdravením tøetím!
Z temnoty dne vytrhl mì tvùj dopis
a já cítím v tom miku budoucnost.
Má lásko nejdraí!
Dunkan sem jede na noc.
- A kdy odtud? - Zítra, jak zamýlí.
Nikdy slunce to zítra nespatøí!
Ve vaí tváøi, choti, moná jak v knize èíst podivné vìci.
Ten host si ádá zvlátní péèe.
Na mnì nechte veliké dílo této noci.
Jetì si promluvíme.
Jak kvìtina nevinnì se tvaøte, leè buïte pod ní had!
Ostatek na mnì nechte!
Sám ten havran chraptí, co kráká, e král Dunkan do mých bran se ubírá.
Pøijïte, ïábli, vradu co vnukáte. Mé enskosti mì zbavte.
Od hlavy a k patì nejkrutìjí mì napìchujte zlostí!
Krev mi zhuste, ucpìte vstup a prùduch k svìdomí,
a ádný záchvat citu mým chtìním neotøese.
Ten hrad má milou polohu.
Sám vzduch tu zlehounka a chlácholivì laská ztiené smysly.
Noci, pøijï, v èoud nejèernìjí pekel zahalena,
a nevidí mùj nù, a bodne, ránu
a nebe neprotrhne tmu a nekøikne..."Zadr!"
Krásná hostitelko, dnes na noc jsme vá host.
Vae sluebnice.
Podejte mi ruku!
Zaveïte mì k mému hostiteli!
Milujem ho, a nae pøízeò k nìmu se nikdy neumení.
Kdyby to bylo, a to bude, dobøe by bylo odbýt si to.
Kdyby skutek na jeden zátah zadrh ve
a nastal klid, a by ustal,
kdyby jen ta rána to spravila, a dost, dost aspoò tady,
jen tady na té køe a výspì èasu
v anc bych dal ivot pøítí.
Na zdraví pøipijme tomuto domu!
V tìchto vìcech vak i zde nás èeká soud.
Já pøíklad vradìní dám
a uèenlivý svìt to zkusí na mnì.
V dùvìøe dvojí pøiel.
Jsem jeho pøíbuzný a poddaný,
co obé by mi v tom mìlo zbraòovat.
A nadto je u mì host
jeho bych mìl chránit, ne sám brát na nù.
Krom toho ten Dunkan byl vdy tak bezúhonný v svém velkém úøadì,
vdy tak mìkce vlád,
e jeho ctnosti jak archandìlé pozounovým hlasem
alovat budou na zvrhlost té vrady.
A lítost, jako nahé nekøtìòátko, harcujíc na vìtru, a cherubi
na oøích vzduchu, zraku nepostiných
do oèí vdují vem tu zvìst, a vítr utone v moøi slz.
Já nemám ostnu, jím bych se pobíd
kromì ctiádosti,
je vzpínajíc se pøemet udìlá a stojí zas, kde stála.
- Proè jste komnatu opustil? - Ptal se snad po mnì?
Ovem. Jak by neptal?
Necháme patného úmyslu.
Teï zas mì vyznamenal.
A já u kdekoho si úcty nakoupil a zrovna zlaté,
jí bych se teï mìl honosit, a ne ji hned zase zahodit.
Co byla zpita nadìj, kterou ses pøiodìl?
A prospala se z toho?
A zelená a zsinalá teï kouká, jak vyvádìla kdysi?
Tak si ode dneka i tu tvou lásku cením.
Být se bojí tìlesným skutkem, èíms ve svém toueníèku?
Prosím tì, mlè!
Chce ít jako sketa a nechat èíhat "strach mám" na "mám chu"?
Jako koèka v známém pøísloví?
Troufám si, naè si mu jen mùe troufat. Kdo na víc, není èlovìk.
Jaké zvíøe ti tedy vnuklo zjevit mi ten zámìr?
Kdy sis to troufal udìlat, byls mu.
Èím jsi více chtìl být nad to více, tím byl jsi mue víc.
Zdar, théne kawdorský!
Jestlie neuspìjem?
Neuspìjem?
Jen napni odvahu, co staèí roub, a uvidí, e uspìjem!
Dunkanovy komorníky tak vínem spoøádám,
e pamì, stráce mozku, bude dým
a jímka rozumu zamlená.
V svinském obluzení, pitím jak zabití a budou spát,
co nedokáem na nehlídaném Dunkanovi my dva?
Jen chlapce roï!
Kovu tvé bytosti je koda na plod jiný ne muský.
Kolik je hodin?
Mìsíc u zael. Hodiny jsem pøeslech.
- Zapadá ve dvanáct. - To u je víc, pane.
Podr mi meè!
Na nebi nìjak etøí.
Hvìzdièky nevidìt.
Na, jetì tohle!
Døímota na mnì leí jako balvan, leè spát se bojím.
Paneboe, braò tìm hnusným mylenkám, co se v nás rojí, kdy tìlo spí.
Kdo je to?
Pøítel.
Jak, pane, jetì vzhùru? Král u uleh.
Byl v skvìlém rozmaru
a poruèil vem rozdat hojné dary.
Z nepøipravenosti jen slukou nedostatkù byla vùle.
Nue, dobrá.
Na dneek se mi zdálo o tìch tøech vìdmách.
- Vám v nìèem vyjevily pravdu. - Já na nì zapomnìl.
Leè kdybys nám nìkdy moh vìnovat chvilku,
prohodit o tom pár slov nebylo by nám vìru nevhod.
Kdy vám libo.
Dobude ti to cti.
Kdy mi jí neubude pro samou chu ji mnoit, rád si dám poradit.
Tak dobrou noc!
Dìkuji, pane! Nápodobnì!
Je tohle dýka, co tu vidím tanout?
A jilcem ke mnì?
Pojï!
A sevøu si tì, tak!
Nemám tì, tøebae tì vidím stále.
Zlovìstná vidino,
co hmatatelná nejsi, jak viditelná?
Nebo jsi jen dýka smylená?
Klam a mam zrozený z tísnì horeèného mozku?
Poøád tì vidím!
Skuteènou jak tuhle, co tasím teï.
Vede mì cestou, na kterou jsem vkroèil.
Jsi nástroj, jakým je mi poslouit si.
Buï zrak je aek druhých smyslù,
buï je vechny vyváí.
Stále tì vidím!
A z èepele a z jilce kape krev.
To prve nebylo.
Nic takového není!
To krvavý mùj zámìr oèím tak se zhmotòuje.
Teï jedna pùle svìta jak mrtva je.
A kost a kùe, Vrada, svým stráným zburcována, vlkem
jen jí pùlnoc odvyl
pokradmým a rujným kroèejem prznitele,
za svou prací se ine jako duch.
Ty pevná zemì,
nesly mé kroky, kudy budu kráèet,
a kameny se o mnì nerozvaní a nenaruí hrùzu chvíle.
Nesly ho, Dunkane!
On zvoní hranu, je v ráj tì volá
nebo v pekel bránu.
Bìda! Probudili se a on to neudìlal.
Zahubí nás pokus, ne èin.
Sly!
Nikde nic. To sýèek zahoukal,
co podtrhuje na vìènou dobrou noc.
Choti?
Já jsem to udìlal.
Nic neslyelas?
Houkání sýèka jen a cvrkot cvrèkù.
- Neøíkals nìco? Teï. - Kdy jsem scházel?
- Ano. - Sly!
- Kdo spí v pokoji vedle? - Donalbain.
alostný pohled!
Co alostný? Co mluví? Vzpamatuj se!
Mnì bylo, zakøièet e slyím hlas: "Nespìte!
Makbeth vradí spánek."
Nevinný spánek, zdrchanou pøízi starostí co rovná
smrt kadodenní lopot, lázeò ulých, lék obolených.
Druhý pokrm ití, ten nejivnìjí ze vech.
A pøec øièelo to domem: "Glamis zavradil spánek!
Proto nikdy Kawdor u nesmí spát. Makbeth u nesmí spát!"
A kdo to køièel?
Takhle rozebírat skutek jak tenhle,
zblázníme se oba.
Trochu vody, honem, a zrádnou neèistotu z rukou smyj!
Proè jen pøinesls ty dýky?
Jejich místo je nahoøe!
Ani za nic!
Pomyslit na svùj èin se dìsím, nato naò pohledìt.
Povaho slabá!
Dej mi ty dýky!
Krvácí-li
tím vínem rumìnným tìm slouhùm v tváø,
rumìnec viny vkreslím.
Kdo to buí?
Co je to se mnou? Z kadého ramotu mám strach.
Ty ruce! Jaké to ruce! Rvou mi oèi z dùlkù!
Postaèí vechna vodstva Neptunova z rukou smýt tu krev?
Ne, spí ty ruce oceán zrumìní!
Ano, zrumìní jej a promìní
vln valnou zeleò v nach.
Jak ty mám ruce teï.
Leè stud mi brání srdce tak bílé mít.
Trocha vody smyje z nás ten èin.
Jak je to snadné!
Pojïme do lonice!
Vezmi si upan! A není vidìt, e jsme byli vzhùru.
Nestùj tu tak uboze jak ve snách!
e znám svùj èin, sám sebe chtìl bych neznat.
Vzbuï Dunkana svým buením!
Ké bys to svedl!
To je mi nìjakého buení!
Být vrátným v pekle, to bych se teprv naotáèel klíèem!
Kdo je tam, pøisám Belzebub?
Buch-buch! Kdo je tam, pøisám ten druhý ïábel?
Buch-buch! Ani na chvilku nemá èlovìk pokoj! Copak vy jste zaè?
Jeden z tìch, co si po kytièkách lapou do vìèného ohòostroje?
Tady by se nastyd sám èert, dìlat tu vrátného.
Na peklo je tu moc zima!
Vdy u jdu!
To els tak pozdì spát, e jetì spí?
Táhli jsme to vìru a do druhého kuropìní.
A pití, vanosti, je náramný podnìcovaè trojího.
- A èehopak? - Pøece èervených nosù, spaní a moèení.
Co se chlípnosti dotýká, tu podnìcuje i odnìcuje.
Podnìcuje chu, ale odnìcuje výkon.
Chlast je na chtíè jezovita: udìlá a oddìlá ho
má ho k tomu, aby se kasal a zase nekasal, kdy jde do tuhého,
postaví a podrazí ho, rozkuráí a ztrémuje ho.
- Vèera tebe ujezovitil k spaní. - Vìru tak!
- Je tvùj pán u vzhùru? - Dobré jitro!
- Je král u vzhùru, vzácný théne? - Není.
Pøál si být vzbuzen èasnì, a já skoro pøicházím pozdì.
Zavedu vás k nìmu.
Libo-li, tudy!
Dovolím si vstoupit. Je to mùj úøad.
- Král odjídí dnes? - Odjídí. Aspoò to øíkal.
Noc byla bouølivá. Vítr smet komíny.
A kvílení prý znìlo vzduchem, divné skøeky smrti a pøedpovìdi hrùz.
A zemì prý zimniènì se tøásla.
- Byl to neèas. - Ó, hrùza!
Hrùza hrùzoucí! Zmar vykonal své dílo mistrovské!
Vrada vtrhla v Pánì chrám a ivot urvala z nìho.
- Co to praví? - Míníte Jeho Velièenstvo?
Nechtìjte, abych mluvil.
Vizte a mluvte pak!
Vzbuïte se!
Vzbuïte se! Udeøte na poplach!
Vrada a zrada!
Malkolme, Donalbaine, Banko, vzhùru!
Setøepte hebký spánek, obraz smrti, a pohleïte na smrt samou!
Vzhùru! A vizte poslední skoro soud!
Fleanci! Banko! Jak z hrobù povstaòte,
jak duchové tu hrùzu obhlíejte!
Zvoòte na zvon!
Copak se stalo, e fanfára tak pøíerná
z tìch komnat svolává spáèe? Mluvte!
Vzácná paní, co øíci mohu, není pro vá sluch.
Banko! Banko! Ná pán a král je zabit!
Paneboe!
A u nás, el!
A kdekoli, ta hrùza!
Prosím tì, øekni, e ne, e se to nestalo.
Zemøít, ne se to stalo, moh jsem být astný.
Tak u pranic pro mne nemá ceny.
Ve je pouhý brak. Jsou mrtvy èest a sláva!
- Co se stalo? - Tobì se to stalo, a ty to neví!
Vá otec, král, byl zabit.
Probùh! Kým?
Zdá se, e dvìma komorníky.
Ruce i tváøe mìli samou krev, a rovnì dýky.
Ó, a pøec je mi teï líto, e jsem je zabil.
Proè jste to dìlal?
Kdo se zná, kdy zuøí? Kdo moudrý v dìsu?
Urputnì oddaný, leè rozváný? Nikdo!
Tu leel Dunkan, ple proitou zlatem krve.
Tu jeho vrazi, smoèeni v barvu svého cechu!
Kdo se tu zdret moh, v svém srdci lásku?
A v srdci té odvahu osvìdèit lásku èinem?
Oblecme rychle at a munou zbroj a sejdìme se v síni.
Zloèin ten ohavný, seè budem, vyetøujme!
Pochybná úzkost lomcuje námi.
Do veliké ruky Boí se porouèím.
Nadìjím zrádcù bláhovým já vypovídám boj!
- Já té! - My vichni!
Co udìlá?
Nemìjme s nimi nic.
- Já pùjdu do Anglie. - Já do Irska.
Kdy nebudeme spolu, spí budem bezpeèní.
Vdy tady jsou v úsmìvech dýky.
Vraedný íp, jen zapálen byl, jetì nás nezasáh.
Na konì a odtud!
Ani se radìji dlouho neluème.
U a jsme pryè!
- Copak se dìje, Makduffe? - Co to nevidíte?
Ví se, kdo spáchal ohavný ten zloèin?
- Ti, co je Makbeth zabil. - Co z toho mohli mít?
Byli podplaceni. Královi syni, Malkolm a Donalbain, uprchli potají
èím podezøení uvrhli na sebe.
To podle veho pøipadne Makbethovi nyní trùn?
Je provolán a ke korunovaci jel do Skonu.
- Jedete do Skonu? - Kde, bratranèe, domù, do Fifu.
Já se tam vypravím.
Zdaø Bùh a Pánbùh ehnej! Buïte sbohem!
Nyní to má.
Jsi král, Kawdor, Glamis
a ve, co ti vìdmy slíbily.
A obávám se, es o to zahrál neèistì.
Vak øekly té, tvùj rod e nepovládne.
Leè já e budu praotec a zdroj pøemnoha králù.
Øíkají-li pravdu,
proè já bych mìl v nì nevìøit
a v nadìjích aspoò nepovýit?
Zdar, Makbethe! Zdar, králi skotský!
Zdar, Makbethe! Zdar, skotský králi!
Ná nejvzácnìjí host!
Ten kdyby chybìl, zející trhlinu by mìl ná kvas.
Veèer dáváme hostinu a vyproujem si vai úèast.
Velet ráèí mi Vae Velièenstvo
k nìmu sluba mì poutá na ivot a na smrt nerozluèným svazkem.
- Jedete odpoledne? - Ano, pane.
Daleko jedete?
Tak daleko, e právì staèím k veèeøi se vrátit.
- Jen nezmekejte hostinu. - Nezmekám, mùj pane.
Nai synovci prý dlejí v Anglii a v Irsku,
popírajíce ukrutnou otcovradu.
Ale o tom zítra. Na konì a sbohem, leè do veèera jen!
- Fleance jede s vámi? - Ano, mùj pane.
Ké jdou vai konì bezpeènì a hbitì! Buïte zdrávi!
- Èekají ti dva na nae rozkazy? - Ano.
Pøiveï je sem!
Být tohle není nic, leè být to bezpeènì!
Velkou bázní se bojím Banka. Cos královského je v nìm
a má i moudrost, která neomylnì øídí jeho chrabrost.
Pøed nikým ne pøed ním se nechvìji.
Jen pøed ním zakøiknutì mùj duch se krèí.
Teï do sedmé nech kadý je pán svého èasu! Dotud: Buïte zdrávi!
Spílal vìdmám, kdy jméno krále nejprv daly mnì
a kázal jim i jemu vìtit.
Tu pak prorocky nazvaly ho
otcem rodu králù.
Mnì nasadily hluchý diadém,
do ruky vtiskly hluché ezlo,
které mi vyrve cizí rod, nebo mùj syn prý vládnout nebude.
Kdy je to tak
pro Bankovy syny jsem poskvrnil svou dui.
Pro nì zavradil jsem laskavého krále!
Jen abych králù nadìlal z nich, z Bankova semene králù!
Èekej, a zavoláme!
- Vèera jsme spolu hovoøili, e? - Vèera, Výsosti!
Take rozmyslili jste si, co jsem vám øíkal?
Vìzte, e to on vám lapal po tìstí a po nadìjích
a nikoli nevinní my!
Vyloil jste nám to.
Tak naveskrz jste jedna trpìlivost, e jste schopni to nechat tak?
Tak zle jste prokøestìni, e modlit se chcete za dobráka,
jen z vaich dìtí ebrot, z vás samých stínù nadìlal?
Jsme mui.
Jistìe! V pøírodopise mui jste!
Jak chrt, køepelák, vlèák, pudlík, hafan, oøech
a kdejaké psisko, vesmìs uvedeni jsou pod záhlavím: pes.
A tak i mui.
Máte-li ve stupnici muství místo
a ne to nejuboejí, øeknìte to!
A já vám nìco uloím,
co navdy uklidí z cesty nepøítele
a hákem z oceli vás pøipne k nám
jen, dokud ije on, jen ivoøíme,
leè zhyne-li, jen budem zdráv.
Jsem èlovìk, ústrky a tulci svìta tak vzteklý do hava,
e mi je jedno, èím se mu odplatím.
A já té.
Víte, e Banko je vá nepøítel.
- Ano, mùj pane. - A tak i mùj!
Holou mocí moh bych ho snadno smést
a za ten èin odpovídat svou vùlí.
Leè to nesmím pro jisté pøátele,
co jsou i jeho a co jich nechci pozbýt.
To je ohled, proè vae pøispìní si pøedcházím
a z pádných dùvodù se snaím svìtu skrýt pravou vìci tváø.
- My vykonáme, co porouèíte. - Vidím, e máte jiskru.
Musí to být dnes veèer, trochu dál od paláce.
A spolu s ním, by dílo bylo bez kazù a sukù
i Fleance, jeho syn, jen jede s ním
a jeho nebytí má pro mì stejnou cenu jako otcovo,
podstoupit musí osud té èerné chvíle.
- Domluvte se zatím! - Jsme domluveni, pane!
Hned pøijdu, èekejte vedle!
Jak je, mùj choti?
Proè jste sám
a s chmurami jak se spoleènicí obcujete?
Èemu není léku, naè o tom snít? Co se stalo, stalo se.
My hada pøeali, avak nezabili.
Radìj a se zhroutí svìt, ne abych v hrùze jed svùj chléb
a spal mùrami moøen, které, jen si lehnu, mnou lomcují.
To radìji být mrtev,
ne na skøipci se svíjet v pomylení bezmezných muk.
V svém hrobì leí Dunkan.
Z ivota zimnic vystonav se, spí.
Zlost vykonala své.
Jed ani ocel,
domácí zrada ani cizí nájezd u se ho nedotknou.
Vzpamatuj se, choti!
Hleï uhladit svou rozervanou tváø!
Musí být vesel veèer mezi hosty!
To budu, lásko!
A ty, prosím, rovnì buï!
Ach, eno má, pln tírù je mùj duch!
Ví dobøe, Banko ije, Fleance ije!
Leè ne na vìky jim ivot lénem dán!
To nae útìcha. Jsou zranitelní.
A proto zvesel se!
Ne netopýr skonèí svùj kláternický let,
ne na Hekatin povel
skarab kovovým køídlem
klekání odbzuèí ospalé noci,
èin straný vykoná se.
Jaký èin?
Buï na nìm bez viny, nechtìj ho znát, ne výkon pochválí, holubièko!
Pøijï, noci,
zava soucitnému dni nìòounký zrak.
A stranou, nepostinou rukou zru a zpøetrhej tu smlouvu
co pro ni blednu!
Smráká se a vrána se k lesu tøepotá, z nìho se kouøí.
Døímotou vlídné tvorstvo svìtla trne
co verbe noci za lupem se hrne.
- Kdo ti kázal k nám se pøidat? - Makbeth.
Netøeba nevìøit mu. Øekl nám dopodrobna
co máme udìlat, i kdy a jak.
Tak postùj s námi! Západ hne jetì posledními pruhy dne.
A u se blíí, na koho èekáme.
Je dávno den,
leè noc tmavá rdousí putující lampu.
Vyhrála snad noc, èi dnu je stydno tak,
e temno obhaluje zem jak hrobka,
kdy svìtlo by ji líbat mìlo?
Mraèí se na dé.
Tak a tedy spadne!
Zrada!
Pryè, Fleanci, utec!
Utec!
Má v tváøi krev.
- To tedy Bankovu. - Je obslouen?
Má podøezané hrdlo. To já jsem mu udìlal.
Jsi výkvìt hrdloøezù.
I ten, kdo toté prokázal Fleancovi.
Pakli ty, jsi mistr mistrù.
Vae Velièenstvo, Fleance nám utekl.
Tak to má køeè se vrací.
Byl bych býval jak skála celistvý, jak mramor zdráv.
Leè nyní jsem v pasti, lapen, s nestoudnými strachy jak sezdán.
- Ale Banko je bezpeèen? - Ano, pane.
Bezpeènì v karpì dlí si, na hlavì dvacet rozklebených ran.
Tam tedy leí vzrostlý had.
To hádì, které prchlo, zezmijovatí èasem té.
Zatím nemá èím utknout.
Bì! Zítra si spolu øekneme víc.
Svou hodnost kadý znáte. Usednìte! Vítejte vichni, poslední jak první!
Pokorné díky, Velièenstvo.
Hostitelka zùstane v èele.
My sami usedneme mezi vás co skromný hostitel.
- Mùj choti, nehledíte si naich hostí. - Má ty karatelko!
Zvesela, páni! Pøipíjím celé tabuli
a nejvíc pøíteli Bankovi, jen nám tu chybí. Ké by tu byl!
Na zdraví Bankovi!
Tak dobrou chu i zaití! A obé a slouí ke zdraví!
Výsosti, usednete?
Je libo, Velièenstvo, nás poctít? Usednete mezi nás?
- Vdy není kam. - Zde, Výsosti, je místo.
- Kde? - Tady, Výsosti.
- Kdo z vás to udìlal? - Co, Výsosti?
Neøíkej, e to já!
- Nic na mne netøep tou kticí krvavou! - Pánové, králi není dobøe.
Pøátelé, seïte! Cho to mívá èasto, u od mladosti.
Nevstávejte! Je to jen záchvat. Jako pomylení to zase pøejde.
To jsi mu?
To jsem, a srdnatý. Vdy to, naè hledím, by podìsilo ïábla.
Tøesky plesky!
To zas ti nìco maluje strach
jak do vzduchu tu dýku, co tì vedla k Dunkanovi. Styï se!
Co se tak klíbí? Dìlej si co dìlej - kouká jen na idli.
Tam, tam se dívej! Vidí ho? Co øíká?
Vari a pryè z mých oèí! Má kosti bez døenì a v krvi chlad.
A ádnou vidomost v tìch tupých zracích, co jimi na mne civí.
Troufám si jak jen kdo.
Pøijï jako cokoli, jen takhle ne, a brvou nepohnu!
Pryè, hrozný stíne! Klame a mame, pryè!
Co?
Zcela zbabtìn bázní?
- Jako e tady stojím, vidìl jsem ho. - Styï se!
Krev prolévala se i døíve, v dávnovìku.
A taky potom páchaly se vrady k neposlouchání strané.
Býval èas, e s vyraeným mozkem èlovìk umøel,
konec a dost.
Vak nyní povstávají s dvaceti smrtelnými seky na Ibi.
Zaplails náladu a rozbils drunost svým tøetìním.
Co nìco takového nás mùe ovanout jak letní mrak
a námi neotøást?
V mém vlastním nitru mì èiníte cizincem, kdy pováím,
e mùete hledìt na takovou hrùzu
a podret svých tváøí nach,
co mé jsou strachem bílé.
Na jakoupak hrùzu?
Prosím vás, mlète! Je mu hùø a hùø.
Vyptávání ho jen drádí. Dobrou noc!
Nehleïte na poøadí pøi odchodu a jdìte naráz!
Dobrou noc! Ké Výsost se brzy pozdraví.
Dobrou noc vem!
ádá to krev. Krev prý si ádá krve.
Jsou pøípady, e promluvil i strom, i kámen pohnul se.
Kolik je hodin?
Den u se hádá s nocí, kdo je kdo.
Co tomu øíkáte, e Makduff odmít vyhovìt pozvání?
Jak to víte, mùj choti?
Vím to jen z doslechu.
Není z nich jeden, abych v jeho domì sluhu si neivil.
Lék veho ivého vám chybí: spánek.
Pojï, pùjdem spát.
Hned zítra ráno vypravím se zas k tìm vìdmám. Øeknou mi víc.
Za cenu nejhorího chci zvìdìt nejhorí.
Teï platí: Kru, a tebe nezkruí.
Jsem v krvi u tak po krk daleko, e teï u nebrodit
a vrátit se je tìí ne pøebrodit.
Mám nìco v hlavì, co si ruky ádá,
je umí jednat, ani o tom bádá.
Jsme v skutcích dìcka ne.
U mi chutí v palci cuká: nìco nekalého uká.
Tak co, vy èernotajné pùlnoènice, co provádíte?
Skutek beze jména.
Tuplem psot a slot a klopot, ohni, hoø a, kotli, v klokot!
Ropucha, je tøicet dní pod kamenem ve spaní,
ropuinou puchla v tìle, a se první v kotli mele!
Oko z mloka, z áby prst, z èuby jazyk, z krysy srst.
Zmijí dvojklan, ze slepýe ahadlo a køídlo sýce.
Z Huna nos a z Turka pysky, zpod bezlunní z tisu tøísky.
Z hada moèidláka mastné útroby a pls tam vrazte!
Z mumie mok a moudí z kance, játra z ida obøezance.
Tím, èemu slouíte, vás zaklínám! Chci pravdu znát!
- Dejte mi odpovìï! - Mluv!
- Ta se! - Odpovíme!
Chce radìji to slyet z naich úst, èi naich mistrù?
Zavolej je! Zjev je!
Z opa kapkou krve vilné zchlaïte to a je to silné.
- Povìz, moci neznámá... - Ví, co si myslí.
Makbethe! Makbethe! Makbethe!
Makduffa se chraò! Chraò se fifského théna!
Dals mému strachu zvuk!
- Jen slùvko jetì... - Nedá si porouèet.
Buï krutý, krvavý a zpupný! Mùe se vysmívat moci èlovìèí.
Není z eny rozeného, jen tobì ublíí.
Není èlovìk, z eny narozený, jen Makbethovi ublíí.
Tak tedy ij si, Makduffe! Co bych se tì bál?
A pøece jistotu si pøipojistím: chci na to úpis!
Zemøe!
- Makbeth je neporazitelný! - Bae! Bae!
Dokavad birnamský les,
tvùj dunsinanský hrad ti nezteèe.
To nikdy nestane se! Kdo mùe pohnat les?
Kdo stromu v lese poruèit: Vyrvi se!?
Jak je to milé!
Jen jedno zvìdìt se jetì tøesu:
- Zdali tady nìkdy povládne Bankùv rod? - U nevyzvídej!
Musím to vìdìt. To mi odepøete, a vìkù vìk vám budu klnout!
Jsi pøíli jako Bankùv pøízrak. Tvá koruna mi síhá oèi v hlavì!
Co potáhnou se a do soudného dne?
Nyní vím, e je to pravda.
Tam, s vlasy speèenými krví, Banko se na mne usmívá
a jako na své mi ukazuje na nì!
Kde jsou?
Tytam!
Mor na povìtøí, co se po nìm vezou!
A proklet, kdo jim vìøí!
Makduff utekl.
- Kde nyní pobývá? - Na anglickém dvoøe.
Tam dlí i syn Dunkanùv.
A tam i Makduff se odebral; chce na náboném králi,
aby reka Siwarda a Northumbrii vzbudil na pomoc.
Skrze nì opìt bychom mohli svým stolùm chleba dát,
svým nocím spánku, své hody zbavit zákeønických dýk.
Ké andìl Boí do Anglie se zvìstí letí,
aby spása v zem nai vrátila se úpìjící pod pìstí prokletou.
Vzácná paní!
lechetný Dunkan je mrtev!
Pro nìj Makbeth se mohl utruchlit - nu, vak byl mrtev.
A pøíli pozdì procházel se Banko,
jej asi zabil Fleance, neb ten utekl.
Nemá se tak pozdì chodit.
Jaká to zrùdnost, e Malkolm s Donalbainem si zahrdlili otce.
Jaké zvìrstvo! Jak líto Makbethovi!
- Kdyby mìl pod zámkem Dunkanovy syny. - Jak, zapla Bùh, je nemá!
Zvìdìli by, co je to zabít otce.
Stejnì Fleance.
Buïte zdrávi!
Co je nového?
Makduff utekl do Anglie.
- Utekl do Anglie? - Ano, Velièenstvo!
Pøedstihuje mé strané èiny, èase.
Já Makduffova hradu se zmocním pøepadením. Zteèu Fife.
enu, dìti mu porubám
i pøenebohé vechny, kdo jeho jsou.
U  chlubné øeèi ádné!
Ten èin se vykoná, ne úmysl zchladne!
Musíte mít trpìlivost!
On ji nemìl. ílenství, utíkat! Ten strach z nás dìlá zrádce.
Moudrost byla to spí ne strach.
Nechat enu, dìti, svùj dùm, svùj majetek tam, odkud sám prchá?
On nás nemiluje. On nemá cit!
Vdy i ten malounký støízlíèek brání
svá holátka proti sovì.
- Strach u nìho je vechno, láska nic. - Sestøenko drahá, prosím, nehøete!
Vá manel pøec je lechetný, rozumný
a nejlíp zná spády povìtøí.
Porouèím se vám. Vak brzy, brzinko tu zase budu.
Kdy je nejhùø, buï je vemu konec,
buï to jde vzhùru zase.
Mùj varný synoveèku, ehnej ti Bùh!
Má otce, má, a pøece otce nemá.
Porouèím se!
- Kde teï vezme tátu? - A ty, kde vezme mue?
Muù si dvacet koupím na jarmarku.
- Je táta zrádce? - Ano, to je.
- Co je to zrádce? - Nìkdo, kdo pøísahá a pøitom le.
A kadý takový je zrádce?
Kadý, kdo to udìlá, je zrádce a musí viset.
- A kdo je vìí? - Sluní lidé.
Lháøi jsou pak blázni, vdy jich je dost, aby ty sluné sami zpovìeli.
- Pozdrav pánbùh, opièko ubohá! - Kdyby byl nebotík, plakala bys.
Kde je vá mu?
Ne na tak nesvatém, chci doufat, místì, kde ty bys ho moh najít.
Je to zrádce.
- Le, lotøe neèesaná! - Co, ty spratku?
Potìre zrádèí!
Mámo, on mì zabil!
A mimo to, e obchází a dìlá, co dìlá, slyela jste ji nìkdy nìco øíkat?
To po ní opakovat nebudu.
Lékaøi to mùete, ba musíte svìøit.
Neøeknu to ani vám, ani komu jinému, protoe na to nemám svìdka.
- Má oèi otevøené! - Má, ale jejich vidomost je na zámek.
- Co to dìlá teï? - To dìlá vdycky.
Jako by si ty ruce myla.
Jetì je tu skvrna.
Pus, prokletá skvrno!
Pus, povídám!
Jedna.
Dvì.
Je tedy èas to vykonat.
V pekle je èerno!
Styïte se, choti, styïte se! Jste voják, a máte strach?
Proè se starat, kdo se to doví, kdy na nás nikdo nemùe?
Ale kdo by si byl pomyslil, e v tom starci je tolik krve?
No tohle!
Fifský thén mìl enu.
Kde je jí konec?
Copak tyhle ruce u nikdy nebudou èisté?
Pøestaòte, choti! Vechno pokazíte svým tøetìním.
Slyela jste, co jste nemìla.
Spí øekla, co øíkat nemìla, to vím.
Tady poøád jetì je cítit krví.
Ani vechny vùnì Arábie nestaèí navonìt tuhle malou ruèku!
Jaký to vzdech! To srdce je krutì obtíeno.
Umyj si ruce, vezmi si upan!
Nekoukej tak vyjevenì!
Øíkám ti, Banko je v hrobì a nemùe z nìho ven.
Tak je to tedy?
Do postele, do postele!
Pojï! Pojï!
Pojï, podej mi ruku!
Co se stalo, nemùe se odestát.
Do postele, do postele!
Víc neli lékaøe jí tøeba knìze.
Boe! Bùh odpus jí i nám!
Nespoutìjte ji z oèí! Èím by si mohla ublíit, s tím pryè!
- Dobrou noc! - Dobrou noc, doktore!
Co vae chorá, doktore?
Je ne tak chorá, jak spíe navtívena pøedstavami, je spát jí nedají.
Vyléè ji z toho!
Co chorou mysl zhojit nedovede?
Z pamìti vyrvat vkoøenìný al?
Co v mozku psáno traplivého, smazat?
A nìèím sladkým, v èem je zapomnìní
jí z prsou vypudit to zhoubné cosi, co ujídá jí srdce?
V tom si chorý musí pomáhat sám.
Hoï ty své léky psovi! Nechci je!
U mi to nenoste! A zbìhnou vichni!
Birnamský les dokavad na Dunsinan nepøitáhne, z nièeho není strach.
Kdo je ten chlapec Malkolm? Co není z eny syn?
Ti duchové, lidského pøítí znalí, zjevili mi:
"Buï bez báznì! Kdo z eny zrozen, nikdo nad tebou nemá moc."
To zbíhejte si, zrádní théni!
Chvátejte k anglickým bøichopasùm!
Nae zemì klesá pod svým jaømem. Krvácí a pláèe.
K starým ranám den ze dne trí hlubí.
Jitro co jitro nových zní vdov a sirot kvil.
Nová alost udeøí nebe v tváø,
a samo kvílí, jak se Skotskem by cítilo.
Kdo je to, hleïte!
Ná krajan zøejmì, aè ho nepoznávám.
Bratranèe znejmilejí!
Vítej k nám!
- Stojí Skotsko tam, kde stálo? - Zuboená zemì.
K sobì znát se bojí. Ne u matka, ná hrob to je.
- Co al je nejnovìjí? - Hodinu starý u je starodávný.
- Jak je enì? - Dobøe.
- A dìtem? - Taky dobøe.
- Neruí tyran jejich klid a mír? - Ne. Dlely v svatém míru.
Nebuïte skoupý na slovo! Co víte?
Vá pohled v Skotsku by tvoøil vojska, dával enám bít se.
Vak u jdeme.
Laskavá Anglie pùjèila nám Siwarda a deset tisíc muù.
Vojáka starího a skvìlejího køesanstvo nemá.
Ké bych mohl splatit útìchu útìchou!
Má slova vak by se vzlyknout mìla
kam sluch by nedoslech.
- Èeho se tknou? - Hlavní podíl patøí jenom vám.
Kdy mnì to patøí, nezadrujte mi to! Rychle, ven s tím!
Vá hrad byl pøepaden, cho vae i dìti povradìny.
Milosrdný Boe!
Co dìláte?
Nic do oèí si nestahujte kápi!
Dopøejte alu slov!
I dìti?
ena, dìti, èeleï, vichni, koho jen dopadli.
- A já tam nebyl! I enu zabili? - Jak øíkám!
Utìte se! Z pomsty své smrtelné si svaøme lék
na smrtelný ten al!
On nemá dìtí.
Miláèky mé vechny?
e vechny?
Z pekla supe! Vechna má kuøátka i jejich slípku naráz mi zadávil?
Jako mu to neste!
Ponesu to tak. Leè musím to i cítit jako èlovìk.
Nemohu nevzpomínat si, e byly
a e mi byly drahé.
Bùh to vidìl a nezastal se jich?
Makduffe høíný, pro tebe padly!
Ne pro své, pro mé viny, due bìdné, doznaly utracení.
Bùh je potì!
Nabruste tím svùj meè! V hnìv zmìòte alost!
Neotupte srdce, rozlite je!
Dobrý Boe, u ukra vechen odklad!
Tváøí v tváø mì postav tomu zloduchovi Skotska!
Ná voj èeká. Makbeth je zralý k støesení.
Na dosah mého meèe.
Vyvázne-li, i ty mu, Boe, odpus!
- Co dìlá tyran? - Dunsinan opevòuje.
Nìkdo øíká, e ílí. Ménì zavilí to zvou zbìsilou stateèností.
Kdy velí, nikdo neposlouchá z lásky, le jen e musí.
Nyní cítí plandat svùj titul na sobì,
jak zlodìjíèek kradený z obra plá.
Vechno v nìm si samo sebe hnusí.
Anglické vojsko vedeno Malkolmem a Siwardem se blíí.
U birnamských je nejspí stihnem lesù. Tudy táhnou.
Èert do èerna tì zatra, umlíkanèe! Co kouká jako husa?
Deset tisíc...
- Hus nebo èeho? - Muù, pane!
Ty babský tatrmane! Jakých muù? Mor na tebe!
Ty tvoje tváøe z kmentu jsou rádci k strachu.
Jakých muù, bøeèko?
Anglické vojsko, Vae Velièenstvo.
Setone! Kliï se mi z oèí!
A je mi patnì z takových... Setone!
U  dlouho iju.
Do suchého klestu mi cesta spadá, do lutého listí.
A co by doprovázet mìlo vìk, jako úcta a láska,
oddanost a hojnost pøátel,
toho se nadít nesmím.
Zato kleteb
tichých, leè vroucích.
Holdu úst
jej srdce by chtìlo odepøít, leè netroufá si.
- Setone! - Velièenstvo?
- Jaké zprávy? - Vechno se potvrzuje, Velièenstvo.
Budu se bít, dokavad maso z hnátù mi neosekají! Dejte mi zbroj!
- Jetì jí není tøeba. - Obleèu ji!
Víc vyli jezdcù! Proèesejte kraj!
Zbabìlce vechny vìet!
Rychle, obleète mi zbroj, dejte mi meè!
Doktore, thénové mì opoutìjí. Dìlejte!
Kdybys jen, doktore, mé zemi ohledat mohl moè
èím stùnì, øíci a starodávné navrátit jí zdraví!
Tleskal bych ti, a by stonásobné tì oslavilo echo.
Sundejte to!
Jakápak reveò, jaké projímadlo
vypudí Anglièany? Slyels o nich?
Ano. Z královských vaich pøíprav, Velièenstvo, nám leccos svitlo.
Já nièeho se bát neustanu,
birnamský hvozd ne pøijde k Dunsinanu.
Zdravý a ivý kdybych odsud vyel,
sotva bych podruhé si pro zisk pøiel.
- Jaký to pøed námi je les? - Birnamský hvozd.
"Potkal jsem je v den vítìzství.
Neklamné dùkazy mì pøesvìdèily,
e mají v sobì víc ne lidskou vìdomost.
Co jsem jetì stál bez sebe úasem, pøilo poselstvo
od krále a popøálo mi zdaru jako thénovi z Kawdoru,
kterýmto titulem mì pøedtím pozdravily ty tøi sudice
dodávajíce vzhledem k budoucnosti:
Ty, který bude králem.
To jsem mìl za dobré sdìlit tobì, nejdraí má spoleènice,
abys nebyla zkrácena
o svùj podíl rozkoe, nevìdouc, jaká velikost je ti zaslíbena.
Polo si to na srdce a buï zdráva!"
Zástavy vztyète na zevnìjích hradbách!
Stále se køièí: "Jdou!"
Ná pevný hrad má z obleení smích.
A si tu leí, a hlad a zimnice jim stráví døeò!
Tìch nebýt pøi nich, kteøí nai jsou,
byl bych je smìle vypráskal domù zas.
Co je to za zvuk?
U skoro nevím, jake chutná strach.
Byl èas, e mráz mì obeel, kdy sýèka jsem slyel kuvíkat.
A z povídaèky
jen trochu pøíerné mi jako ivé vstávaly vlasy.
Pøejed jsem se hrùzy.
Co to bylo za køik?
Královna skonala, Velièenstvo.
A nìkdy mohla umøít.
Byl by se k tomu jetì nael èas.
Zítra a zítra, zítra, poøád zítra
se hmyzím krùèkem ke dni souká den,
a do poslední hlásky dìjepisu.
A vechna vèera, co jich bylo, bláznùm svítila cestou k prachu.
Zhasni, knùtku!
Tìkavý stín je ivot.
patný herec, jen chvíli svou div prkna nezboøí
a pak u kde nic, tu nic.
Je to pøíbìh vypravovaný blbcem,
hrùzostraný, leè nesmyslný veskrz.
Mùj milostivý pane!
Rychle, ven s tím!
Mìl bych øíci, co jsem vidìl, leè nevím jak.
Jen to øekni!
Kdy jsem konal strá, hledìl jsem k Birnamu.
A znenadání se poèal hýbat les.
Ty bídný lháøi!
Je na tøi míle vidìt, jak se blíí. Chodící háj!
Kdy je to le, tak na nejbliím povisí stromì
a hlady zcepení!
Nic ty se neboj, ne na Dunsinan pøijde birnamský les!
A nyní se na Dunsinan hrne les.
Kadý voják vìtev si ual a pøed sebou ji nese.
Tím zaclánìjí sílu vojsk,
aby tak zvìdy zcela zmátli.
Zaèínám slunce být u syt.
A rád bych vidìl rozkotaný svìta øád.
Bij, zvone, na poplach!
Duj, vichøe! K zmaru zazvoò! Kdy zemøít, v brnìní zemøem aspoò!
Zadujte do polnic!
Ctihodný Makduffe, spolu s mladým Siwardem vedete první sled!
Tyrane, uka se mi!
Nech mì ho najít, tìstí! Nic víc si neádám.
Padne-li nezasaen mnou,
mé eny, mých dìtí duchové mi neodpustí.
- Kdo jsi? - A se to doví, poleká se.
Ani kdybys jméno mìl nade vechna pekelné!
Makbeth jsem!
Sám ïábel se nechlubí jménem mnì odpornìjím!
- Ani stralivìjím! - Le, hnusný tyrane!
Zde tímto meèem tì usvìdèím, e le!
Jsi z eny zrozen.
Mají mì u kùlu.
Prchnout mi nelze. Jak medvìd musím dret!
Co bych si na øímského blázna hrál a zabíjel se?
Dokud jsou tu iví, jim sluí rány líp!
Kdo je ten, kdo nezrodil se z eny?
Z pranikoho ne z nìho nemám strach!
Zde, pekelníku! Zde!
Tobì jsem jedinému ze vech lidí se vyhýbal.
Já nemám slov.
V mém meèi je mùj hlas.
Ty k nevyøèení krvavý lotøe!
Mám na dui
u pøíli tvé krve.
Kru lebky zranitelné!
Moje ití je okouzleno!
Nikomu se nevzdá, kdo z eny zrozen!
Zoufej nad svým kouzlem! Nech andìl øekne ti,
e Makduff z lùna mrtvé matky byl pøedèasnì vyøíznut!
Buï proklet jazyk, který mi to øíká!
Mé munosti mi zchromil lepí èást!
Nikdo nevìø kejklùm ïáblù, co dvojsmysly si s námi zahrávají.
Co slovo slibu splnit znají sluchu, a zruit duchu.
Já se nevzdám,
abych se pøed Malkolmem plazil v prachu,
a tvát se nechal proklínáním luzy!
Birnamský les aè ztekl Dunsinan,
aè ty tu stojí, z eny nenarozen,
já zkouím poslední.
Na zteè, Makduffe!
A proklet buï, kdo první zvolá: "Zadr, dost!"
Tak slavný den byl koupen jetì levnì!
Zdar, králi! Nebo jím jsi.
Hleï, kde trèí ta tyranova kletá leb!
Jsme volni!
Zdar, skotský králi!
Titulky: SDI Media Group